Adaptarea Bubuloimare
Criză economică globală din 2008 îi costă pe zeci de milioane de oameni
economiile, locurile de muncă si locuintele lor.
Iată cum s-a întâmplat.
ISLANDA
POPULATIA - 320.000
PRODUSUL INTERN BRUT - 13 MILIARDE DE DOLARI
PIERDERILE BĂNCILOR - 100 MILIARDE DE DOLARI
Islanda este o democratie stabilă,
cu un standard de viată ridicat.
Si până nu demult, o rată a somajului
si o datorie guvernamentală extrem de reduse.
Am avut infrastructură completă a unei societăti moderne...
Energie verde, productie alimentară, sisteme de gestionarea a cotei de pescuit.
Sistem de sănătate modern, sistem educational bun... aer curat.
Criminalitate scăzută.
Locul potrivit pentru o familie ca să trăiască.
Aveam aproape statutul de "final al evolutiei economice".
Dar în 2000 guvernul Islandei a început o largă politică de reglementare
care urma să aibă consecinte dezastruoase.
În primul rând pentru mediu, apoi pentru economie.
Au început prin a permite corporatiilor multinationale, precum Alcova,
să construiască fabrici gigant de topire a aluminiului
si să exploateze potentialul geotermal si hidroelectric al Islandei.
Multe dintre cele mai frumoase zone din Munti
cu cele mai spectaculoase culori.
Orice activitate are consecintele ei.
În acelasi timp, guvernul a privatizat cele mai mari trei bănci ale Islandei.
Rezultatul a fost unul dintre cele mai pure experimente în reglementare financiară
realizat vreodată.
Finantele au preluat si... au distrus totul.
Timp de 5 ani, aceste 3 bănci mici
care n-au operat niciodată în afara Islandei,
au împrumutat 120 miliarde dolari,
de zece ori cât producea economia Islandei.
Bancherii au împărtit banii între ei si cu prietenii lor.
A fost o bulă uriasă, actiunile au crescut,
preturile locuintelor au crescut mai mult de două ori.
Bula Islandeză, a dat nastere unor oameni precum, Jan Oskar Johannessen.
A împrumutat miliarde din bănci,
pentru a cumpăra afaceri de retail în Londra.
Si-a mai cumpărat, un avion privat cu dungulite,
un iaht de 40 milioane dolari si un penthouse în Manhattan.
Ziarele aveau mereu titluri de genul... Acest milionar a cumpărat această companie.
În Marea Britanie, Franta, Finlanda, sau oriunde în altă parte.
În loc să spună că acest milionar a luat un miliard de dolari împrumut,
ca să cumpere această companie si i-a luat de la banca voastră.
Băncile vindeau fonduri pe piata monetară
si tot băncile,
sfătuiau actionarii să-si retragă banii si să-i plaseze pe piată.
Depozitele deveneau o necesitate peste tot.
Firme americane de contabilitate precum KPMG,
au auditat băncile Islandeze si fondurile de investitii si nu au găsit nereguli.
Agentiile de rating americane spuneau că Islanda stătea grozav.
În februarie 2007, agentiile de rating au decis să crească cota băncilor,
la cea mai înaltă rată posibilă... AAA.
S-a mers atât de departe,
încât guvernul călătorea cu bancherii ca într-un reality-show.
Când băncile Islandeze s-au prăbusit,
la sfârsitul lui 2008
rata somajului s-a triplat, în sase luni.
N-a rămas nimeni neafectat în Islanda.
- Asadar, multi si-au pierdut economiile. - Da, asa a fost.
Reglementările guvernamentale ce trebuiau să protejeze locuitorii Islandei,
n-au ajutat la nimic.
Avem doi avocati de la o firmă de reglementare care vin la o bancă
pentru a discuta despre unele probleme.
Atunci când se vor apropia de bancă,
vor vedea 19 SUV-uri în afara băncii
asa că te-ai dus la bancă si ai 19 avocati stând în fata ta
foarte bine pregătiti, gata să dărâme orice argument pe care-l aduci.
Si dacă te descurci foarte bine, îti oferă un job.
O treime din inspectorii fiscali din Islanda,
au plecat să lucreze pentru bănci.
Dar asta-i o problemă generală, în New York aveti aceeasi problemă, nu ?
Cum credeti că sunt veniturile de pe Wall Street în zilele noastre ?
Excesive.
Mi s-a spus că-i extrem de dificil pentru FMI
să critice Statele Unite ale Americii.
Nu as spune asta.
Regretăm profund scăpările legii americane.
E uimitor câtă cocaină pot folosi cei de pe Wall Street...
să se trezească si să meargă la muncă a doua zi.
Nu stiam ce este creditul default swap,
sunt de modă veche.
A avut vreodată remuscări, Larry Summers ?
Nu ascult confesiuni,
Guvernul vine si spune, ăsta e planul A, ăsta planul B si ăsta planul C.
Ati sprijini controalele legale privind salariile directorilor executivi ?
Nu.
Sunteti de acord cu dreptul de compensare în industria serviciilor financiare ?
În cazul în care se justifică, atunci da, sunt.
- Credeti că se justifică ? - Cred că se justifică.
Si asa îi ajutati pe acesti oameni să de-a lumea peste cap ?
Ai putea spune si asa.
Au avut câstiguri private si pierderi publice uriase.
Când începi să te gândesti că poti crea ceva din nimic,
e tare dificil să rezisti.
Sunt îngrijorat de faptul că o multime vor să revină la vechiul stil.
La stilul pe care în aveau înainte de criză.
Am primit o multime de email-uri anonime de la bancheri,
spunând "Nu mă poti cita, dar eu chiar îmi fac griji"
De ce nu crezi că s-a întreprins o anchetă mai sistematică ?
Pentru că atunci se vor găsi vinovatii.
Credeti că, Scoala de Afaceri Columbia, are un conflict semnificativ de interese ?
Nu cred că avem.
Autoritătile de reglementare nu si-au făcut treaba.
Au avut puterea să câstige fiecare caz când am fost procuror general.
Nu au vrut.
În septembrie 2008, falimentul băncii de investitii americane, Lehman Brothers
si colapsul companiei de asigurări AIG, cea mai mare din lume,
au declansat criza financiară globală.
Rezultatul a fost recesiunea globală,
care a costat lumea, zeci de mii de miliarde de dolari,
a lăsat 30 de milioane de someri si a dublat datoria natională a SUA.
Dacă privesti costurile: structura fondurilor,
a averii locuintelor,
apoi structura veniturilor, a slujbelor,
15 milioane de oameni la nivel mondial ar putea ajunge din nou în pragul sărăciei.
Această este o criză enorm de scumpă.
Această criză n-a fost un accident.
A fost cauzată de scăparea de sub control a industriei.
Încă din 1980, cresterea sectorului financiar din SUA,
a dus la o serie de crize financiare din ce în ce mai severe.
Fiecare criză a provocat pagube mai multe,
în timp ce industria a făcut tot mai multi bani.
Partea I. Cum am ajuns aici...
După Marea Depresie, Statele Unite ale Americii
au 40 de ani de crestere economică,
fără măcar o singură criză financiară.
Sectorul financiar a fost strict reglementat,
cele mai multe bănci făceau afaceri locale
si le erau interzise speculatiile,
cu economiile deponentilor.
Băncile de investitii
care se ocupau de tranzactionarea de actiuni si obligatiuni,
erau parteneriate private de mici dimensiuni.
Traditional, în serviciile bancare de investitii,
partenerii puneau banii la bătaie
si evident, partenerii,
supravegheau acei bani foarte atent.
Au vrut să trăiască bine,
dar n-au vrut
să riste totul fără să fie siguri de câstig.
Paul Volcker a lucrat la departamentul de trezorerie
si a fost presedinte al Federal Reserve,
între 1979- 1987.
Înainte de a intra în guvern,
a fost economist financiar
la Banca Chase Manhattan.
Când am plecat de la Chase la Trezorerie în 1969,
cred că venitul meu era în jur
de 45.000 dolari pe an.
Morgan Stanley în 1972
avea aproximativ 110 angajati în total,
un birou si un capital de 12.000.000 de dolari.
Acum, Morgan Stanley are 50.000 de angajati,
capital de câteva miliarde de dolari
si are birouri în toată lumea.
În 1980, industria financiară a explodat.
Băncile de investitii au devenit publice,
primind în păstrare mari cantităti de bani.
Persoanele de pe Wall Street au început să se îmbogătească.
Am avut un prieten care era trader de bonduri,
la Merilyn Lynch în anul 1970.
Era conductor de tren pe timp de noapte,
deoarece avea 3 copii
si nu-i putea creste
cu ceea ce câstiga un trader de bonduri.
Prin 1986, a făcut milioane de dolari
si am crezut că a făcut-o pentru că era inteligent.
Cea mai mare sarcină în fata natiunii,
este de a restabili prosperitatea noastră economică.
În 1981, presedintele Ronald Reagan,
l-a numit secretar al Trezoreriei,
pe CEO-ul băncii de investitii, Merrill Lynch,
Donald Regan.
Wall Street si presedintele, erau pe aceeasi lungime de undă.
Am vorbit cu mai multi lideri de pe Wall Street,
iar ei vor sprijini în totalitate presedintele.
Administratia Reagan,
sustinută de economisti si lobbisti financiari,
a început perioada de 30 de ani de liberalizări financiare.
În 1982, administratia Reagan,
au liberalizat casele de economii si societătile de credit,
permitându-le să facă investitii riscante
cu banii deponentilor lor.
Până la sfârsitul deceniului,
sute de case de economii si societăti de credit, au esuat.
Aceste crize i-au costat pe contribuabili, 124 miliarde de dolari
si i-a costat pe multi oameni economiile lor de-o viată.
Ar putea fi, cel mai mare jaf bancar din istoria noastră.
Mii de directori ai caselor de economii si societătilor de credit,
au mers la închisoare pentru jefuirea companiilor lor.
Unul din cazurile extreme,
a fost Charles Keating.
În 1985, când autoritătile de reglementare federale
au început să-l investigheze,
Keating a angajat un economist
pe nume Alan Greenspan.
În adresa lui către autoritătile de reglementare,
Greenspan a lăudat si expertizat planul de afaceri solid al lui Keating
si a spus că n-a văzut nici un risc în a-i permite
lui Keating să investească banii clientilor săi.
Keating i-a plătit lui Greenspan, 40.000 de dolari.
Charles Keating, a fost închis la scurt timp după aceea.
Pe Alan Greenspan,
presedintele Reagan, l-a numit,
presedinte al băncii centrale a Americii...
Federal Reserve.
Greenspan a fost numit din nou,
de către presedintii Clinton si George W. Bush.
În timpul administratiei Clinton,
liberalizarea a continuat sub Greenspan
si secretarul Trezoreriei, Robert Rubin,
fostul director al băncii de investitii,
Goldman Sachs,
si Larry Summers... profesor de economie la Harvard.
Sectorul financiar de pe Wall Street fiind puternic,
având lobbisti, având o grămadă de bani,
au capturat pas cu pas, sistemul politic
atât pe Democrati cât si pe Republicani.
Până la sfârsitul anilor 90
sectorul financiar s-a consolidat,
în câteva firme gigantice.
Fiecare dintre ele atât de mare
încât căderea lor poate ameninta întregul sistemul.
Si administratia Clinton
a ajutat să crească si chiar să se extindă.
În 1999, Citicorp si Travelers
au fuzionat pentru a forma Citigroup...
Cea mai mare companie de servicii financiare,
din lume.
Fuziunea a încălcat legea Glass-Steagal...
o lege adoptată după Marea Depresie,
care împiedica băncile să folosească depozitele clientilor,
în activităti bancare de investitii riscante.
A fost ilegal să achizitioneze Travelers.
Greenspan n-a spus nimic.
Federal Reserve i-a scutit
pentru un an si apoi au adoptat legea.
În 1999, la insistentele lui Summers si Rubin,
Congresul a adoptat "Gramm-Leach-Bliley Act"...
Cunoscut pentru unii ca Citigroup Relive Act.
Acesta a anulat "Glass-Steagal"
si a netezit calea, pentru viitoarele fuziuni.
Robert Rubin va face mai târziu
126 milioane dolari ca vicepresedinte al Citigroup.
A refuzat sa fie intervievat pentru acest film.
De ce să ai bănci mari ?
Pentru că că băncilor le place puterea de monopol,
pentru că băncilor le place puterea de lobbi,
pentru că băncile stiu că atunci când esti prea mare
vei fi salvat.
Pietele sunt în mod inerent instabile,
sau cel putin potential instabile.
Iar metafora corespunzătoare sunt vechile tancuri petroliere.
Fiind foarte mari, prin urmare,
trebuiau compartimentate
pentru a preveni împrăstierea petrolului,
la răsturnarea vasului.
La proiectarea vasului, trebuia să se ia în considerare asta.
Si după Depresiune,
regulamentul de fapt, a introdus
aceste compartimente etanse,
iar liberalizarea a condus la
eliminarea compartimentării.
Următoarea criză a venit la sfârsitul anilor 90.
Băncile de investitii au alimentat masele, cu bule de actiuni în internet,
care au fost urmate de prăbusirea din 2001
care a cauzat 5.000 miliarde de dolari pierderi de investitii.
Comisiile de Securitate si Schimb,...
Agentia federală care a fost creată
în timpul Depresiei, pentru a reglementa investitiile bancare,
nu au făcut nimic.
În lipsa unui sens al actiunii federale
si nu a fost nici unul...
Si având în vedere esecul clar de auto-reglementare,
a devenit necesar pentru altii să-si intensifice
si să adopte măsurile de protectie necesare.
Investigatiile lui Eliot Spitzers, au arătat că
băncile de investitii au promovat
companii de internet, despre care au stiut că nu vor reusi.
Analistii de valori au fost plătiti
după cât de multe afaceri au adus
si ceea ce au spus în public,
a fost destul de diferit de ceea ce au spus în privat.
InfoSpace a dat cel mai mare rating posibil
respins de către analisti ca "un râci".
Excite - de asemenea, foarte bine cotată,
numită "o bucată de rahat".
Apărarea care a fost întinsa,
de multe din băncile de investitii,
nu a fost, te înseli, a fost...
Toti o făceau si toti stiau ce se întâmplă
si prin urmare, nimeni n-ar fi trebuit să se bazeze pe acest analisti.
În decembrie 2002, zece bănci de investitii
au solutionat cazul pentru un total de 1,4 miliarde dolari,
si au promis să schimbe modul de functionare.
Scott Talbott este lobbist sef
pentru Financial Services Roundtable.
Unul dintre cele mai puternice grupuri din Washington,
care reprezintă aproape toate
cele mai mari companii financiare din lume.
Sunteti împăcat cu faptul
că mai multe dintre companiile membre
s-au angajat în activităti criminale pe scară largă ?
- Va trebui să fiti mai specific. - Bine...
În primul, rând activitătile criminale
nu ar trebui să fie acceptate, punct.
Firmele de pe Wall Street gata să plătească un miliard din amenzi.
De când a început liberalizarea,
cele mai mari firme financiare din lume,
au fost prinse spălând bani,
fraudând clientii si falsificându-si situatiile financiare.
Iar si iar si iar.
JP Morgan, a mituit oficiali din guvern.
RIGGS BANK a spălat banii dictatorului cilian, Augusto Pinochet.
Credit Suisse a dat bani,
pentru programul nuclear al Iranului
si pentru Organizatia Industriilor Aerospatiale din Iran,
care a construit rachete balistice.
Orice informatie care l-ar identifica
ca iranian, va fi eliminată.
Bancă a fost amendată cu 536 milioane de dolari.
Citibank a ajutat la drenarea a 1.5 milioane de dolari
bani obtinuti din droguri, din Mexic.
Spuneati că ar fi putut
"pierde orice document contabil".
Am spus-o în spirit de glumă.
A fost la început.
Nu am vorbit serios.
Între 1998 si 2003,
Fannie Mae si-a supraevaluat câstigurile,
cu mai mult de 10 miliarde dolari.
Aceste standardele de contabilitate sunt foarte complexe
si cer determinare
cu care expertii adesea erau în dezacord.
CEO Franklin Raines,
care era directorul de buget al presedintelui Clinton,
a primit peste 22 milioane dolari în bonusuri.
Când UBS a fost prins,
ajutând americanii bogati să facă evaziune fiscală,
au refuzat să coopereze cu guvernul american.
Ati fi dispus să ne spuneti numele ?
Dacă există un tratat cadru...
Nu există niciun tratat cadru.
Sunteti de acord că ati participat la o fraudă ?
Se asteaptă ca AIG, să ofere 1.6 miliarde
pentru a-si solutiona problemele cu autoritătile de reglementare.
Cum au ajutat băncile, înselăciunea Enron.
Au ajutat Ernon să ascundă frauda... amendate cu 385 milioane de dolari.
Dar, în timp ce compania se confruntă cu amenzi fără precedent,
firmele de investitii nu făceau asta.
Trebuie să recunosc că n-am gresit cu nimic.
Când esti atât de mare si ai de-a face
cu atât de multe produse si atât de multi clienti,
se întâmplă să apară greseli.
Sectorul serviciilor financiare,
pare să aibă nivelul de criminalitate, care este,
oarecum distinct.
Când a fost ultima dată când,
CISCO sau Intel sau Google sau Apple sau IBM...
Sunt în totalitate de acord cu dvs
cu privire la serviciile financiare versus Hightech.
Dar Hightech, e fundamental o afaceri de creatie,
unde se generează valoare si se obtin venituri,
creând de fapt, ceva nou si diferit.
Începând din 1990,
reglementările si avansurile în tehnologie
au condus la o explozie a produselor financiare complexe
numite derivate.
Economistii si bancherii...
Au pretins că au făcut piata mai sigură,
dar au făcut-o mai instabilă
De la sfârsitul Războiului Rece,
o multime de fosti fizicieni si matematicieni
s-au hotărât să îsi dedice talentul
nu tehnologiei Războiului Rece,
ci pietelor financiare
si împreună cu bancherii si cu fondurile de investitii...
- Au creat altfel de arme ? - Sigur.
După cum spunea Warren Buffet:
"Arme de distrugere în masă".
Guvernantii, politicienii si oamenii de afaceri
nu au luat în serios
amenintarea inovatiei financiare
asupra stabilitătii sistemului financiar.
Bancherii, folosind derivatele,
au putut face tranzactii virtuale cu aproape orice.
Au pariat pe cresterea sau scăderea pretului pe baril,
pe falimentul firmelor, chiar si pe vreme.
La sfârsitul anilor '90, derivatele
reprezentau 15 trilioane de dolari, pe o piată lipsită de reglementări.
În 1998, cineva a încercat să le reglementeze.
Brooksley Born a terminat ca sefă de promotie la Stanford Law School
si a fost prima femeie
care a editat o culegere de legi importante.
După ce a făcut practică cu derivatele la firma Arnold & Porter,
lui Born i s-a propus, de către presedintele Clinton,
să devină presedinte al Comisiei Comerciale de Tranzactii Futures,
care supraveghea piata derivatelor.
Brooksley Born m-a întrebat
dacă vreau să lucrez cu ea.
Am decis că era o piată serioasă
si potential destabilizatoare.
În mai 1998, CCTF
a initiat o propunere de reglementare a derivatelor.
Departamentul Trezoreriei din administratia Clinton a răspuns imediat.
M-am dus întâmplător în biroul lui Brooksley
când ea tocmai punea jos receptorul.
Era lividă,
s-a uitat la mine si mi-a zis:
"Era Larry Summers. Avea 13 bancheri în birou".
Summers a actionat într-un mod extrem de deranjant.
Într-un fel, îi cerea să se oprească.
Băncile depindeau deja foarte mult
de câstigurile din diverse genuri de activităti
si asta a dus la o bătălie titanică
pentru a preveni reglementarea acestor instrumente.
La putin timp după telefonul lui Summers,
Greenspan, Rubin si presedintele SEC, Arthur Levitt,
au initiat o declaratie comună prin care o combăteau pe Born
si recomandau legislativului
să păstreze nereglementată piata derivatelor.
Reglementarea tranzactiilor derivate
care sunt negociate în particular de profesionisti
nu este necesară.
Legea a fost respinsă, din păcate,
mai întâi de administratia Clinton,
apoi de către Congres.
În 2000, senatorul Phil Gramm a jucat un rol important
si a reusit să obtină
excluderea derivatelor de la reglementare.
Sunt piete unite care reduc povara reglementării.
Cred că e nevoie să facem asta.
După ce a plecat din Senat, Phill Gramm a devenit vice-presedintele UBS.
Din 1993, sotia sa Wendy a făcut parte din comitetul director de la Enron.
Dar sperăm din suflet,
că anul acesta vom putea trece la o legislatie,
care să sigure certitudinea legală
derivatelor OTC.
Larry Summers a câstigat ulterior 20 mil. $ din investitii bazate pe derivate.
As dori să mă raliez
tuturor opiniilor dlui secretar Summers.
În decembrie 2000, Congresul a legiferat
"Actul de modernizare a tranzactiilor futures".
Întocmit cu ajutorul unor finantisti,
acesta interzicea reglementarea derivatelor.
Odată făcut, a rămas intangibil.
Folosirea derivatelor si a inovatiei financiare
a explodat după anul 2000.
- Asa să-mi ajute Dumnezeu. - Asa să-mi ajute Dumnezeu.
La momentul când G.W. Bush a preluat puterea, în 2001,
sectorul finantelor publice din SUA era mai profitabil,
mai concentrat si mai puternic decât fusese vreodată.
Existau cinci bănci de investitii care dominau industria,
două conglomerate financiare,
trei companii de asigurări
si trei agentii de evaluare.
Unirea tuturor
a fost un lant de securitate, un nou sistem
care conecta trilioane de dolari, credite ipotecare si de alt gen
cu învestitorii din lumea întreagă.
Acum 30 de ani, dacă voiai să iei un credit pentru o locuintă,
cel care-ti dădea banii
se astepta să-i dai înapoi.
Luai un împrumut pe care trebuia să-l rambursezi.
De atunci am descoperit însă metoda de securitizare a creditului.
Oamenii care iau credite
nu mai sunt expusi riscului de a nu le putea rambursa.
În vechiul sistem, când proprietarul locuintei
îsi plătea creditul ipotecar lună de lună,
banii ajungeau la creditorul local.
Si din moment ce creditele ipotecare erau rambursate în zeci de ani,
creditorii erau grijulii.
În noul sistem, creditorii vând ipotecile băncilor de investitii.
Acestea adună mii de credite ipotecare sau alt gen de împrumuturi,
inclusiv credite pentru masină sau cărti de credit pentru cumpărături,
pentru a crea niste derivate complexe,
numite obligatiuni colaterale ipotecare.
Băncile de investitii vând apoi aceste obligatiuni învestitorilor.
Acum, când proprietarii locuintelor îsi plătesc creditul ipotecar,
banii ajung la învestitorii din întreaga lume.
Băncile de investitii plătesc agentiile să evalueze aceste obligatiuni
si multe dintre ele beneficiază de o cotatie AAA,
care reprezintă cea mai înaltă treaptă a ratei investitiilor.
Asta a făcut obligatiunile colaterale la fel de populare ca fondurile de pensii,
singurele care mai aveau un nivel la fel de înalt.
Sistemul acesta era o bombă cu ceas.
Creditorilor nu le mai păsa dacă li se restituie împrumuturile.
Asa că au început să acorde împrumuturi riscante.
Nici băncilor de investitii nu le-a păsat.
Cu cât vindeau mai multe obligatiuni, cu atât aveau profituri mai mari,
iar agentiile de evaluare plătite de către băncile de investitii
nu puteau fi trase la răspundere dacă evaluarea obligatiunilor se dovedea gresită.
Erai bun de prins în plasă
si nu existau constrângeri legale,
asa că se dăduse verde la acordarea unui număr cât mai mare de împrumuturi.
Între anii 2000 si 2003,
numărul creditelor ipotecare făcute în fiecare an
s-a mărit de aproape patru ori.
Nimănui din acest lant al securitizarii,
de la început până la sfârsit,
nu-i păsa de calitatea creditului ipotecar.
Îi interesa doar să-si maximizeze volumul de credite
si să obtină o dobândă din asta.
La începutul anului 2000, a avut loc o mărire spectaculoasă
a împrumuturilor riscante... numite subprime.
Dar, când mii de împrumuturi de acest gen
au fost combinate creându-se obligatiunile ipotecare,
multe dintre ele au beneficiat mai departe de cotatie AAA.
Nu ar fi fost posibil să creezi derivate
care să nu aibă aceste riscuri,
care să ducă echivalentul deductibilitătilor
în zona de risc acceptabil,
care să fie preluate s.a.m.d.
N-au făcut asa ceva, nu ?
Nu, dar privind retrospectiv ar fi trebuit s-o facă.
Asadar, oamenii acestia stiau că fac ceva periculos ?
Cred că stiau.
Bancile de investitii preferau creditele subprime,
deoarece aveau rate mai ridicate ale dobânzilor.
Asta a condus la o crestere masivă a creditării agresive.
Debitorii erau inutil băgati în credite subprime scumpe,
iar multe credite erau date oamenilor care nu puteau să le ramburseze.
Toate ofertele institutiilor financiare
către beneficiarii de credite ipotecare
se bazau pe imaginea că sunt cele mai profitabile,
în timp ce erau împrumuturi riscante.
Bancherii câstigă mai mult dacă îti acordă un credit pe care nu-l poti rambursa.
La asta te îndeamnă.
Partea a II-a - Bula 2001- 2007
Dintr-o dată, sute de miliarde de dolari anual
au intrat în lantul securitizarii.
Din moment ce oricine putea lua un credit ipotecar,
preturile locuintelor au urcat la cer.
Rezultatul a fost cea mai mare explozie a preturilor din istorie.
Adevăratul stat e realist si îsi evaluează bogătiile.
Poate să trăiască cu bogătiile sale sau le poate închiria.
A fost o explozie a preturilor locuintelor care nu avea niciun sens.
Finantarea apetitul din sectorul financiar,
ne-a dus acolo unde am ajuns cu totii.
Ultima oară s-a mai produs o astfel de explozie a preturilor la finele anilor '80.
În cazul acela, cresterea preturilor locuintelor a fost relativ minoră.
Această crestere a preturilor locuintelor a dus la o recesiune relativ severă...
Din 1996 până în 2006, preturile locuintelor
pur si simplu s-au dublat.
La pretul de 500 $ biletul,
au venit să audă cum să cumpere
propria bucată din visul american.
Goldman Sachs, Bear Stearns, Lehman Brothers, Merrill Lynch
au fost cu totii implicati în credite riscante
si si-au majorat fondurile de la 30 miliarde $ pe an
la peste 600 miliarde $ pe an, în răstimp de zece ani.
Stiau ce se întâmplă.
Countrywide Fiancial, cea mai mare institutie de creditare subprime,
a avut portofoliul de credite de 97 miliarde $
si a făcut profit de peste 11 milioane de dolari.
Pe Wall Street, primele anuale au atins valori uriase,
comerciantii si cei din conducere au devenit extrem de bogati în această perioadă.
Lehman Brothers a fost unul dintre cei mai mari beneficiari ai creditelor riscante,
iar presedintele lor, Richard Fuld,
a încasat 485 milioane $.
Pe Wall Street, această explozie a preturilor locuintelor
a dus la obtinerea a sute de miliarde de dolari profit.
Până în 2006, aproximativ 40% din întregul profit al celor 500 firme S& P
provenea de la institutii financiare.
Nu erau profituri reale, nu erau venituri adevărate,
ci doar bani
creati de sistem si contabilizati ca venituri.
Trei ani de zile de involutie au fost stersi cu buretele.
Cred că a fost de fapt, retrospectiv privind,
o schemă Ponzi de nivel national, ba nu, global.
Prin pactul de protejare a egalitătii si a dreptului de proprietate,
conducerea Federal Reserve, a căpătat autoritatea
de a reglementa industria creditelor ipotecare,
dar presedintele său, Alan Greenspan a refuzat să uzeze de această abilitare.
Alan Greenspan a spun "nu" liberalizării. " Nici măcar nu cred în asta".
De 20 de ani, Robert Gnaizda conduce Greenlining,
un puternic grup de avocati ai consumatorilor.
S-a întâlnit de mai multe ori cu Greenspan.
I-am dat un exemplu din toată tara
de 150 de credite ipotecare complex ajustabile.
A spus că dacă ai avea un doctorat în matematică,
n-ai fi capabil să le întelegi suficient
cât să stii care e bună pentru tine si care nu.
Noi am crezut că va lua atitudine,
dar, cum conversatia continua,
era clar că era blocat în ideologia lui.
Ne-am întâlnit din nou cu Greenspan în 2005.
Ne întâlneam cu el de două ori pe an niciodată mai putin de o dată pe an,
dar nu-si schimba convingerea.
Alan Greenspan a refuzat să fie intervievat pentru acest film.
În lumea fantastică a comunicatiilor mondiale,
miscarea liberă si eficientă a capitalului
ajuta la crearea celei mai mari prosperităti din istoria omenirii.
Comisia de Schimb si Securitate n-a condus anchete bancare majore în timpul bulei.
146 oameni au fost scosi din divizia de aplicare SEC.
Pentru acelasi lucru depuneti si dvs mărturie ?
Da. Cred că a existat o eviscerare
sistematica sau cum vreti s-o numiti,
a agentiei si capacitătii sale
prin reducerea de personal.
Biroul de management al riscului SEC
a fost redus la o persoană, spuneti ?
Când domnul acela merge seara acasă, poate să stingă lumina.
În timpul bulei, băncile de investitie împrumutau puternic
să cumpere mai multe credite si să creeze mai multe obligatiuni.
Proportia dintre dintre banii împrumutati
si banii detinuti de bancă este denumită "pârghie".
Cu cât împrumutau mai mult, cu atât era mai mare pârghia.
În 2004, Henry Paulson, CEO la Goldman Sachs,
a influentat SEC
să slăbească limitele avantajului,
permitând băncilor să crească brusc împrumutul.
SEC a decis să lase
băncile de investitii să riste mult mai mult.
A fost inconstientă si nu stiu de ce au făcut-o, dar au făcut-o.
Pe 28 aprilie 2004, SEC au considerat să ridice "pârghia" băncilor de investitii.
Am zis că acestia sunt băietii mari si evident, e adevărat.
Dar asta înseamnă că dacă ceva merge prost, va fi un dezastru îngrozitor de mare.
La aceste nivel, aveti de-a face cu cele mai sofisticate institutii financiare.
Acestea sunt companiile cu cele mai multe activităti cu derivate din SUA.
Am vorbit cu câteva cu privire la nivelul lor de sigurantă.
Companiile credeau că numărul era corespunzător.
Comisarii au votat să adopte noi amendamente ca recomandate de personal ?
Într-adevăr. În unanimitate. Si sedinta s-a suspendat.
Gradul de crestere în sistemul financiar
devine absolut înspăimântător
Băncile de investitii urcau "pârghia" la un nivel de 33 la 1
ceea ce înseamnă că o scădere mică de 3% din valoarea activului de baza
i-ar fi făcut insolventi.
Dar mai era o bombă cu ceas în sistemul financiar.
AIG, cea mai mare companie de asigurări din lumea întreagă
vindea cantităti imense de actiuni denumite "credit default swap".
Pentru investitorii care detineau obligatiuni,
CDS functiona ca niste polite de asigurare.
Un investitor care cumpără CDS plăteste AIG un bonus de o pătrime.
Dacă CDO merge prost, AIG promite să plătească pierderile investitorului.
Dar, spre deosebire de agentiile obisnuite, speculatorii puteau cumpăra CDS de la AIG
pentru a putea paria împotriva CDO pe care nu le aveau.
În asigurări, poti asigura numai ceva ce detii.
Să zicem că tu detii o proprietate si eu detin o casă.
Eu pot asigura casă numai o dată.
Derivatele universale permit oricărei persoane să asigure acea casă.
Tu poti asigura asta, altcineva, sau 50 de oameni pot asigura casa mea.
Ce se întâmplă dacă îmi arde casa ?
Numărul de pierderi din sistem este mare.
Din moment ce creditul "default swap" nu era regulat
AIG nu trebuia să pună bani deoparte pentru a acoperi potentialele pierderi.
În schimb, AIG a plătit angajatilor bonusuri uriase
atunci când contractul a fost semnat.
Dar dacă mai târziu CDO-urile ar merge rău, AIG ar fi terminată.
Oamenii au fost recompensati pentru că si-au asumat riscuri mari. În vremuri bune
generează remuneratii pe termen scurt si profituri, prin urmare, bonusuri,
dar asta în timp va duce firma la faliment.
Asta va distruge sistemul compensatiei.
Divizia de produse AIG din Londra
a generat 500 miliarde de dolari de credite "default swap" în timpul bulei.
Multe dintre ele au fost pentru CDO acoperite de ipoteci subprime.
Cei 400 de angajati de la AIG au făcut 3,5 miliarde între 2000 si 2007.
Joseph Cassano... seful AIG FP...
a făcut personal 315 milioane.
Este greu pentru noi, fără a fi neseriosi
pentru a vedea un scenariu cu orice motiv
care ne-ar vedea pierzând 1 dolar la fiecare tranzactie.
În 2007 auditorii AIG au făcut avertismente.
Unul dintre ei, Joseph St. Denis a demisionat în semn de protest
după ce Cassano l-a blocat repetat în a investiga conturile AIGFP.
Să vă spun o persoană
care nu a primit bonus, în timp ce restul primeau.
A fost, Sant Denis.
Dl. St. Denis care a încercat să alerteze pe voi doi
că veti intra în mari probleme.
A demisionat frustrat si nu a primit bonus.
În 2005, Raghuram Rajan atunci economist sef la FMI
a prezentat o lucrare la simpozionul anual Jackson Hole,
cea mai de elită conferintă bancară din lume.
Cine era în audientă ?
Cred că erau cei mai mari bancheri din lume,
începând cu dl. Greenspan,
Ben Bernanke,
Larry Summers era acolo,
Tim Geithner era si el
Titlul de pe hârtie era esential.
Dezvoltarea financiară face lumea un loc mai riscant ?
Si concluzia era că da.
Lucrarea lui Rajan s-a concentrat pe incertitudinea care aduce bonusuri
bazate pe profit pe termen scurt
si care nu impuneau penalizări pentru pierderile ulterioare.
Rajan a argumentat că aceste lucruri încurajează bancherii să riste
care ar putea să le distrugă firma
si chiar întregul sistem financiar.
Este foarte usor să generezi performantă asumându-ti mai multe riscuri.
Ceea ce trebuie să faci este să compensezi performanta la risc moderat
si acolo se blochează toti.
Rajan a pus punctul pe i.
Ce a spus în mod particular a fost:
"Voi pretindeti că ati găsit o cale de a face profit cu un risc mai mic,
eu spun că ati găsit o cale să faceti profit cu un risc mai mare."
Si asta este o mare diferentă.
Summers comenta mult.
Considera că eu critic schimbările
în lumea financiară
si se temea de regularizarea care ar schimba totul.
În principal m-a acuzat că sunt un Luddite.
Voia să se asigure că nu aduce un set nou de regularizări
care să constrângă sistemul.
Larry Summers a refuzat să dea un interviu pentru acest film.
Vei face în plus 2 milioane de dolari pe an sau 10 milioane de dolari pe an,
punând institutia financiară în risc.
Altcineva plăteste factura, dar nu esti tu acela.
Ai face acel pariu ?
Majoritatea oamenilor care lucrau pe Wall Street au spus: "Cu sigurantă".
Voi face acel pariu.
The Hamptons la două ore de New York
Niciodată nu era de ajuns.
Nu vroiau să detină doar o casă,
ci vroiau să aibă cinci case si
un penthouse scump în Park Avenue.
Si vor propriul lor avion.
Credeti că este o industrie unde, nivelul compensatiei este foarte bun ?
Cred că as fi atent, as fi cu băgare de seama, la cuvântul foarte bun.
Totul este relativ.
Aveti o casă de 40 milioane de dolari în Florida, cu vedere la ocean,
o casă de vacantă în Sun Valley, Idaho...
Dvs si sotia aveti o colectie de artă cu tablouri de milioane de dolari.
Richard Fuld nu a apărut niciodată la locul de tranzactionare.
Erau acolo tot timpul, consilieri de artă.
Are propriul lift. Are modul lui de a fi deconectat.
Liftul lui era construit
pentru ca soferul să intre dimineata si
un agent de securitate să-l aibă în pază.
E o fereastră de doar două, trei secunde în care vede oamenii,
apoi merge în lift si urcă direct la etajul 31.
Lehman detinea o multime de companii de avioane.
- Stiti de asta ? - Da.
Câte erau ?
Erau 6, incluzând 767.
Avea si un elicopter.
Înteleg. Nu erau cam multe avioane în proprietate ?
Avem de a face cu personalităti tip A si această personalitate stie totul în lume.
Bankingul a devenit un concurs de urinat.
Adică a mea e mai mare ca a ta, sau ceva de acest gen.
Si tot omul a condus asta.
Afaceri de 15 miliarde de dolari nu erau mari, asa că, făceam de 100 miliarde.
Acesti oameni riscă, sunt impulsivi.
Jonathan Alpert este un psiholog ai cărui clienti sunt directori de pe Wall Street
Face parte din comportamentul lor, din personalitatea lor
si asta se manifestă în afara muncii.
Este normal pentru bărbati să iasă, să meargă la baruri de striptis,
să se drogheze.
Am văzut folosirea unor cantităti de cocaină, multe prostituate.
Recent neuro cercetătorii au făcut experimente ce implică indivizi
pe care i-au pus la aparate de RMN
si a trebuit să joace jocuri al căror premii erau banii.
Si au observat că atunci când subiectii câstigă bani
partea din creier este stimulată ca aceea stimulată de cocaină.
Multi oameni simt nevoia să participe în acel comportament,
să fie promovati, recunoscuti.
Conform unui articol din Bloomberg
afacerea de distractie reprezintă 5% din afacerile
brokerilor din New York
si adesea includ baruri de striptis, prostitutie si droguri.
Un broker din New York si-a dat în 2007 firma în judecată
pentru că i se cerea să recurgă
la prostituate pentru a întretine afaceristii.
Este doar un complet dezinteres
la impactul pe care actiunile lor le-ar avea,
asupra societătii, familiei.
Nu au probleme în a folosi o prostituată, si să meargă acasă la sotie.
Kristin Davis conducea o elită de prostitutie din apartament.
Era localizat la câteva blocuri de schimbul de stocuri din New York.
Câti clienti ?
Atunci, cam 10.000.
Câti erau de pe Wall Street ?
Din clientii de top, cam 40-50%.
Erau reprezentanti ai tuturor firmelor mari de pe Wall Street, Goldman Sachs...
Lehman Brothers, da, erau de peste tot.
Morgan Stanley era mai putin.
Cred că Goldman era destul de mult implicată.
Multi clienti mă sunau si spuneau, că pot să-mi aducă un Lamborghini
pentru o noapte cu o fată ?
Acesti tipi au cheltuit banii companiei,
avem multe carduri, de la diferite firme financiare.
Aceste servicii erau încărcate pe reparatii de calculatoare
cercetare de piată, consultantă pentru testarea pietii.
De obicei, le dădeam o bucata de hârtie cu antet si le ziceam, fă factura.
Acest model de comportament, te gândesti,
se extinde la nivelul managementului superior al firmei.
Absolut. Stiu cu sigurantă că asa este.
Se extinde foarte sus.
Un prieten de-al meu, care e implicat
într-o societate cu prezenta mare financiară,
spunea... ar cam fi timpul să înveti despre credite ipotecare subprime.
A deschis o sesiune cu biroul lui de tranzactionare si cu mine.
Un tehnician, care a făcut toate acestea... devine foarte excitat.
Folosindu-si computerul, scotând afară în 3 secunde,
această problemă a valorilor mobiliare Goldman Sachs.
A fost un adevărat dezastru.
Debitori a împrumutat, în medie, 99,3 la suta din pretul casei.
Ceea ce înseamnă ca nu au niciun ban în casa.
Daca ceva nu merge bine, se vor retrage din creditul ipotecar.
Ăsta nu-i un împrumut pe care l-ai face, nu ?
Trebuie să fii nebun.
Dar cumva, ai luat 8.000 din aceste împrumuturi
si din momentul în care băietii au încheiat la Goldman Sachs si agentiile de rating,
două treimi din împrumuturi au fost evaluate AAA,
ceea ce însemna că au fost evaluate la fel de sigure ca titlurile de stat.
E o nebunie întreagă.
Goldman Sachs a vândut în valoare de cel putin 3.1 miliarde de dolari
din aceste CDO toxice în prima jumătate a anului 2006.
CEO al Goldman Sachs, la acel moment era Henry Paulson,
CEO-ul cel mai bine plătit pe Wall Street.
Bună dimineata, bun venit la Casa Albă.
Sunt încântat să anunt că-l voi numi pe Henry Paulson,
secretar al Trezoreriei.
Are experientă în afaceri de-o viată,
are o cunoastere intimă a pietelor financiare,
a câstigat o reputatie pentru sinceritate si integritate.
Ai putea crede că ar fi greu pentru Paulson
să se adapteze la un salariu de angajat la stat.
Dar acceptând jobul ca secretar al Trezoreriei,
a fost cea mai bună decizie financiară din viata lui.
Paulson a trebuit să-si vândă actiunile
în valoare de 485 milioane de dolari la Goldman,
atunci când a mers să lucreze pentru guvern.
Dar datorită unei legi adoptate de către primul presedinte Bush,
el nu a trebuit să plătească impozite pe ele.
A economisit, 50 milioane dolari.
Articol apărut în octombrie 2007.
Deja, o treime din creditele ipotecare erau executate.
Acum, cele mai multe dintre ele s-au dus.
Un grup care a cumpărat aceste titluri de-acum fără valoare
a fost sistemul public de pensii al angajatilor din Mississippi,
care dă lunar pensia la peste 80.000 de pensionari.
Au pierdut milioane de dolari si acum se judecă cu Goldman Sachs.
Până la sfârsitul anului 2006, Goldman, a făcut un pas înainte
Nu a vândut doar CDO toxice
a început în mod activ, pariul împotriva lor
în acelasi timp, le spunea clientilor
că acestea erau investitii de înalta calitate.
Prin achizitionarea de credite default swap de la AIG,
Goldman Sachs putea paria împotriva CDO care nu erau ale lor
si să plătească atunci când CDO se prăbuseau.
I-am întrebat dacă cineva a anuntat clientii
si a zis... stiti, nouă nu ne mai place acest tip de credit ipotecar
si ne-am gândit că ar trebui să stiti.
Nu au spus nimic
dar, puteam simti râsul de la capătul celălalt.
Goldman Sachs a cumpărat credite default swap
de cel putin 22 miliarde de dolari de la AIG.
A fost atât de mult încât Goldman si-a dat seama
că însăsi AIG ar putea da faliment
astfel au cheltuit 150 milioane de dolari
asigurându-se ei însisi împotriva potentialului colaps al AIG.
Apoi, în 2007, Goldman a mers chiar mai departe.
Au început să vândă CDO special concepute
astfel încât cu cât clientii pierdeau mai multi bani,
cu atât mai multi bani făcea Goldman Sachs.
Sase sute de milioane de dolari, e ceea ce a vândut, Timberwolf Securities.
Înainte de a le vinde,
asta este ceea ce echipele de vânzări spuneau una alteia...
Băieti, acest Timberwolf a fost o afacere de rahat.
Asta mi-a venit pe e-mail la sfârsitul lunii iunie.
- Corect. Si tu esti Timberwol. - După tranzactie.
Nu, nu, ai vândut si Timberwolf.
Facem tranzactia după aceea.
Da, bine.
Următorul e-mail, să aruncăm o privire, 1 iulie, '07
Spune-i fortei de vânzări, "prioritatea este Timberwolf."
Prioritatea dvs de top pentru a vinde este să vă ocupati de acest rahat.
Dacă aveti un interes advers la clientul dvs,
aveti datoria de a dezvălui asta, clientului dvs.
Să-i spuneti clientului dvs de interesele adverse ?
Asta e problema mea.
Domnule presedinte, doar încerc să înteleg.
Nu, cred că ai înteles Nu cred că vrei să răspunzi.
Credeti că aveti datoria de a actiona
în interesul clientilor dumneavoastră ?
Din nou, dle senator, eu,
Voi repeta, stiti, avem datoria de a servi clientii nostri
arătând preturile pe tranzactie, dacă acestia ne-o cer.
Ce părere aveti despre
vânzarea valorilor mobiliare de care propriul personal crede că sunt un rahat ?
Nu vă deranjează asta ?
Cred că ar fi, din nou, ipotetic ?
Nu. Acest lucru este real.
- Ei bine, atunci eu nu... - Am auzit astăzi.
Ei bine...
Am auzit-o azi... e o afacere de rahat, e o prostie.
N-am auzit astăzi nimic mă face să nu cred nimic,
a mers prost.
Nu există un conflict atunci când vinzi ceva la cineva,
si apoi esti determinat să pariezi împotriva acestui lucru
si să nu dezvălui asta, persoanei căreia îi vinzi ?
- În... - Vedeti o problemă ?
În contextul de piată, ăsta nu este un conflict.
Când ati auzit că angajatii dvs, în aceste e-mail-uri, au declarat,
"Dumnezeule, ce afacere de rahat, Doamne, ce bucată de rahat"
Ati simtit ceva ?
Cred că e nefericit să ai asta pe e-mail.
Sunteti, b...
Si foarte nefericit... Eu nu, eu nu...
Pe e-mail ? Cum e să te simti asa ?
Cred că e nefericit pentru oricine să fi spus asta, în orice formă.
Concurentii dvs au fost implicati în activităti similare ?
Da. Si într-o măsură mai mare decât noi, în majoritatea cazurilor.
Administrator de fonduri speculative, John Paulson
a făcut 12 miliarde de dolari pariind împotriva pietei creditelor ipotecare.
Când John Paulson a lăsat titlurile de valoare ipotecare
pentru a paria împotriva lor,
a lucrat cu Goldman Sachs si Deutsche Bank pentru a crea si mai multe.
Morgan Stanley a vândut, de asemenea,
titluri de valoare ipotecare pe care paria contra
si este în prezent dat în judecată
de către angajatii de stat ai fondului de pensii
din Insulele Virgine, pentru fraudă.
Procesul sustine că Morgan Stanley stia că CDO erau rahaturi.
Desi a fost evaluat AAA,
Morgan Stanley pariau că vor esua.
Un an mai târziu, Morgan Stanley a făcut sute de milioane de dolari,
în timp ce învestitorii si-au pierdut aproape toti banii.
Ai fi crezut că fondurile de pensii ar fi spus, "acestea sunt subprime,
de ce să le cumpăr ? "
Si au fost acesti băietii de la Moody's
si Standard and Poor's care a spus, că e AAA.
Nici unul dintre aceste titluri de valoare n-au fost emise fără aprobare,
Good Housekeeping Seal of Approval, a agentiilor de rating.
Cele trei agentii de rating... Moody's, S & P si Fitch,
au făcut miliarde de dolari dând rating ridicat la valori mobiliare riscante.
Moody's, cea mai mare agentie de rating,
si-a crescut de patru ori profitul între 2000 si 2007.
Moody's si S & P primeau compensatii pe bază rapoartelor de rating.
Cu cât dădeau mai multor titluri de valoare structurate, rating AAA,
cu atât erau mai mari câstigurile lor trimestriale.
Imaginati-vă că ati fost la New York Times,
si le-ati spus, dacă scriti un articol pozitiv,
vă voi plăti 500.000 de dolari.
Dacă nu, nu vă voi da nimic.
Agentiile de rating puteau opri asta, spunând...
Ne pare rău, stiti avem standardele noastre.
Asta este... o, si taie imediat o multime de fluxului de finantare,
pentru a debitorilor riscanti.
Instrumente de rating AAA,
misunau de la doar o mână, la mii si mii.
Sute de miliarde de dolari, au fost evaluate. Stii, si...
- Pe an. - Pe an, oh, da.
Acum am depus mărturie în fata ambelor camere ale Congresului
cu privire la problema agentiei de rating de credit.
Si ambele, au aruncat afară avocati eminenti al Primului Amendament,
care sustineau că atunci când spunem că ceva este evaluat AAA,
este doar opinia noastră nu trebuie să vă bazati pe ea.
Ratingurile S&P, exprimau opinia noastră.
Ratingurile noastre sunt,
sunt opiniile noastre. Dar sunt simple opinii.
Cred că subliniem faptul că ratingurile noastre sunt...
Sunt opinii.
Ei nu vorbesc la valoarea de piată a unei garantii,
volatilitatea pretului acesteia, sau caracterul ei adecvat ca o investitie.
PARTEA III - CRIZA
Avem atât de multi economisti care vin spunând,
oh, acesta este un balon si se va sparge
si asta va fi o problemă reală pentru economie.
Unii spun că ar putea chiar cauză o recesiune la un moment dat.
Care în cel mai rău caz, dacă, de fapt, o să-l vedem...
Preturile coboară în mod substantial în întreaga tară ?
Ei bine, nu aprob premisa dvs. Este o posibilitate destul de redusă.
N-am avut niciodată o scădere a preturilor locuintelor
pe o bază na..., o bază la nivel national.
Ben Bernanke a devenit presedinte al Rezervei Federale în februarie 2006,
anul de top pentru creditarea subprime.
Dar, în ciuda numeroaselor atentionări primite,
Bernanke si Consiliul Federal Reserve nu au făcut nimic.
Ben Bernanke a negat că a fost intervievat pentru acest film.
Robert Gnaizda s-a întâlnit cu Ben Bernanke si Consiliul Federal Reserve,
de trei ori după ce Bernanke a devenit presedinte.
Numai la ultima sedintă
a sugerat că a existat o problemă,
si că guvernul ar trebui s-o vadă.
Când ? Când a fost asta ? În ce an ?
Pe 11 martie 2009, în D.C.
- În acest an. - În acest an ne-am întâlnit, da.
Si la fel v-ati întâlnit cu el, chiar si în 2008 ?
Da.
Unul din cei sase guvernatori ai
Consiliul Federal Reserve care a fost subalternul lui Bernanke
era Frederic Mishkin, numit de către presedintele Bush, în 2006.
Ati participat la reuniunile semi anuale pe care,
Robert Gnaizda si, Greenlining
le-au avut cu Federal Reserve Board ?
Da, am făcut-o. Eram de fapt în comisia care...
care era implicată, în Comisia pentru afaceri
a comunitătii consumătorilor.
A avertizat, într-o manieră extrem de explicită,
despre ceea ce se întâmpla,
si a venit la Consiliul Rezervei Federale,
cu documentatia împrumuturilor si tipul de credite care erau
frecvent utilizate.
A fost ascultat politicos si nimic nu s-a făcut.
Da. Asadar, din nou, nu stiu detaliile, în ceea ce priveste...
De fapt, eu, eu doar nu...
indiferent de informatiile pe care le oferă, eu nu sunt sigur exact...
De fapt, ca să fiu sincer cu tine, nu-mi amintesc, acest tip de discutii,
dar, desigur, acolo, au existat probleme care au fost, dezbătute.
Dar atunci întrebarea este, cât de omniprezenti sunt ?
De ce nu ati încercati să vedeti ?
Cred că au făcut oamenii.
Am avut oameni care se uitau, un întreg grup se uitau la asta.
- Pentru orice motiv. - Scuză-mă, nu vorbiti serios.
Dacă s-ar fi uitat, ar fi găsit anumite lucruri.
Stii, asta e foarte, foarte usor să spui mereu că poti găsi întotdeauna.
Încă din 2004,
FBI a fost deja avertizat despre o epidemie de fraudă ipotecară.
Acestea au raportat aprecieri umflate,
au falsificat documentatia de împrumut
si alte activităti frauduloase.
În 2005, economistul sef al FMI, Raghuram Rajan,
a avertizat că stimulentele periculoase ar putea duce la o criză.
Apoi au venit avertismentele lui Nouriel Roubini, în 2006...
Articolele lui Allan Sloan în revista Fortune
si Washington Post, din 2007
si avertismentele repetate din partea FMI.
I-am spus si în numele institutiei că...
Criza care este în fata noastră este o criză majoră.
Cine te-a făcut să vorbesti ?
Guvernul, Trezoreria, Fed, toată lumea.
În mai 2007, managerul fondului de hedging Bill Ackman,
a lansat o prezentare numită "Who's Holding Bag ?",
în care a descris modul în care bulele se vor dezumfla.
Si la începutul anului 2008, Charles Morris
a publicat cartea sa despre criza iminentă.
Nu esti sigur, ce faci...
Si ai putea avea unele suspiciuni că standardele de subscriere sunt slabe
dar atunci întrebarea este, ar trebui să faci ceva în privinta asta ?
Până în 2008, creditele ipotecare au crescut vertiginos,
iar securizarea lantului a făcut implozie.
Creditorii nu mai puteau vinde creditele lor la băncile de investitii
si pe măsură ce creditele mergeau prost, zeci de creditori au dat faliment.
Chuck Prince, de la Citibank, a spus odată
că trebuie să dansăm până se opreste muzica.
De fapt, muzica se oprise deja când a spus asta.
Piata pentru obligatiunile ipotecare se prăbusise,
lăsând băncile de investitii cu sute de miliarde de dolari blocati în credite,
obligatiuni de stat si ipotecare pe care nu le puteau vinde.
Când a început criza, atât administratia Bush
cât si Rezervele Federale erau în prăbusire.
N-au înteles implicatiile.
Când v-ati gândit pentru prima oară
că e periculos, că e rău ?
Îmi amintesc foarte bine.
Cred că era la summit-ul G7 din februarie 2008.
Îmi amintesc că am discutat despre asta cu Hank Paulson.
Îmi amintesc foarte clar că i-am spus:
"Vedem deja cum se apropie tsunami".
Si ne-am propus
să întrebăm ce costum de baie să ne luăm.
Ce v-a răspuns, ce credea el ?
Lucrurile sunt sub control. Suntem foarte atenti
la situatia asta
si o tinem sub control.
Vom creste în continuare, bine ? Evident, i-am spus:
"Dacă totusi cresti, nu esti în recesiune".
Toti stim asta.
Criza a început cu patru luni înainte ca Paulson să dea această declaratie.
În martie 2008, banca de investitii Bear Stearns a rămas fără bani lichizi
si a fost cumpărată la 2$ pe actiune de către JP Morgan Chase.
Afacerea a fost acoperită cu 30 miliarde $ în obligatiuni de stat
de la Rezerva federală.
Atunci era momentul să intervină administratia
si să întreprindă mai multe măsuri
care să reducă riscurile în sistem.
Conform informatiilor primite de la anumite organizatii,
sfârsitul nu-i aici, mai sunt capete care vor cădea.
Am văzut băncile de investitii lucrând
cu Rezervă Federală si cu SEC pentru a-si întări lichiditătile,
pozitia pe piata capitalurilor.
Primesc mereu rapoarte. Regulatorii financiari sunt vigilenti.
În 7 septembrie 2008,
Henry Paulson a anuntat preluarea de către guvernul federal
a firmelor Fannie Mae si Freddie Mac,
doi giganti în materie de credite ipotecare, aflati în pragul colapsului.
Nimic din actiunile noastre din această zi
nu reflectă în vreun fel schimbarea viziunii
asupra locuintelor sau a puterii
celorlalte institutii financiare din SUA.
După două zile, Lehman Brothers a anuntat pierderi record
de 3.2 miliarde $ si pretul actiunilor lor s-a prăbusit.
Prăbusirea lui Lehman si a AIG în septembrie
a fost, totusi, o surpriză.
A apărut după cele întâmplate în iulie cu Fannie si Freddie. Deci...
Ceea ce s-a întâmplat în septembrie a fost extrem de important
si nimeni nu se astepta.
Cred că e corect asa.
Bear Stearns a fost cotata cu AAA cu o lună înainte de a da faliment ?
- Mai degrabă, cotatie A2. - A2.
- Da. - Bine.
- Totusi, A2 nu înseamnă faliment. - Nu, nu, nu.
Este cotatia pentru o investitie solidă.
Lehaman Brothers, A2, cu câteva zile înainte să se prăbusească.
AIG, cotatie AA, cu câteva zile înainte să primească împrumutul.
Fannie Mae si Freddie Mac aveau cotatie AAA atunci când au fost salvate.
Citigroup, Merill, toate aveau cotatii foarte bune.
Cum s-a întâmplat asa ceva ?
E o întrebare bună. Chiar grozavă.
În niciun moment nu s-a adresat administratia institutiilor mai mari,
să le spună: "e serioasă treaba, spuneti-ne cum stati,
fără prostii ?"
Asta era treaba regulatorilor financiari.
Treaba lor e să înteleagă expunerea
diverselor institutii, fiindcă înteleg mai bine
modul în care răspund acestea
la situatia de criza. Deci...
Mă scuzati, dar nu e adevărat.
Cum adică, nu e adevărat ?
În august 2008 erati constient
de toate cotatiile detinute de Lehman, Merrill Lynch, AIG.
Credeti că erau conforme cu realitatea ?
La momentul acela, era clar
că de fapt cotatiile nu erau corespunzătoare,
fiindcă fuseseră substantial scăzute.
Nu au fost scăzute.
A fost o anumită scădere,
în ceea ce priveste industria, pretul actiunilor.
Nu doar câteva, ci toate aceste firme au primit cel putin cotatia A2,
până cu câteva zile înainte de a fi salvate.
Vedeti dvs, atunci răspunsul este că nu stiu suficient de multe
pentru a vă răspunde la întrebare.
Guvernatorul Fred Mishkin demisionează în 31 august.
Spune că doreste să se întoarcă la catedra de la Scoala de Afaceri Columbia.
De ce v-ati dat demisia de la Rezervele Federale, în august 2008 ?
Adică, în toiul celei mai mari crize financiare.
A trebuit să-mi revizuiesc un proiect de carte.
Plecarea sa lasă Rezervele Federale cu trei din cele 7 locuri din conducere vacante,
exact când economia avea mai mare nevoie.
Sunt sigur că proiectul dvs de carte va fi citit si este important.
Dar, în august 2008,
în lume se petreceau lucruri mult mai importante, nu ?
Vineri, 12 septembrie,
Lehman Brothers a rămas fără bani lichizi
si toată industria băncilor de investitii s-a scufundat cu repeziciune.
Stabilitatea sistemului financiar global era în pericol.
În acel sfârsit de săptămână, Henry Paulson si Timothy Geithner,
presedintele Rezervelor Federale din New York,
a convocat o întâlnire de urgentă cu presedintii băncilor mai importante,
în efortul de a salva Lehmann.
Dar Lehmann nu era singură.
Merrill Lynch, o altă bancă de investitii foarte importantă,
era în pericol de prăbusire.
În duminică aceea a fost achizitionată de Bank of America.
Singura banca interesată să cumpere Lehman era firma britanică Barclay.
Regulatorii financiari britanici au cerut o garantie oficială de la guvernul SUA.
Paulson a refuzat.
Nici Lehman, nici guvernul federal nu am planificat nimic pentru faliment.
Am sărit într-un taxi
si ne-am dus la Banca Rezervelor Federale.
Voiau să înceapă declararea insolventei înainte de miezul noptii
de 14 septembrie.
Am atras atentia că ar fi un eveniment groaznic.
La un moment dat, am folosit termenul "Armaggedon".
I-am întrebat dacă au luat în considerare consecintele a ceea ce aveau de gând ?
Efectul asupra pietelor va fi extraordinar.
- Dvs ati spus asta ? - Da.
Ne-au zis doar că au luat în considerare tot ce le-am spus
si că îsi mentin opinia
că, pentru a calma piata si pentru a evolua,
era necesar ca Lehman să fie declarată falimentară.
- Să calmeze piata ? - Da.
Când vi s-a spus pentru prima oară ca Lehman va intra în insolventa ?
După ce a intrat.
După ?
Bine.
Si cum ati reactionat atunci când ati aflat ?
Sfinte Sisoie.
Paulsen si Bernanke nu i-au consultat pe ceilalti guvernanti
si n-au înteles consecintele legilor străine în materie de insolventa.
Conform legilor britanice, biroul Lehmann din Londra a trebuit să fie închis imediat.
Toate tranzactiile s-au oprit.
Si era vorba de mii si mii de tranzactii.
Fondurile de investitii care aveau bunuri în comun cu Lehmann la Londra
au descoperit peste noapte, spre groaza lor,
că nu-si mai pot recăpătata bunurile.
Unul din vârfurile axului cedase.
Asta a avut un efect devastator asupra întregului sistem.
Cele mai vechi fonduri monetare din tara
au trecut 750 milioane de dolari ca debit irecuperabil
datorită falimentului Lehmann.
Prăbusirea lui Lehmann a determinat si colapsul pietei de imprimate,
de care depindeau multe companii
pentru a-si plati cheltuielile curente, cum ar fi statele de plată.
Asta înseamnă că s-ar putea să disponibilizeze angajati.
Nu mai pot cumpăra materie primă. Afacerile s-au oprit pe loc.
Dintr-o dată, oamenii s-au trezit si au spus:
"În ce să mai credem ? Nimic nu mai e de încredere"
În aceeasi săptămână, AIG datora 13 miliarde de dolari
detinătorilor de obligatiuni swap
si nu aveau banii.
AIG a fost un alt ax.
Dacă se oprea AIG, stiti,
ar fi trebuit să se oprească toate avioanele.
În 17 septembrie, AIG este preluată de guvern.
O zi mai târziu, Paulson si Bernanke
cer Congresului 700 miliarde de dolari pentru a împrumuta băncilor.
Îi avertizează că alternativa ar fi un catastrofal colaps financiar.
A fost înfricosător. Întregul sistem a înghetat,
fiecare parte din sistemul financiar, fiecare piesă din sistemul de credit.
Nimeni nu mai putea să împrumute bani.
Era ca un infarct al sistemului financiar global.
Mi-am jucat cartea asa cum am avut-o.
O multime din lucrurile cu care mă confrunt
sunt consecinte ale celor făcute
acum mai multi ani.
Secretarul de stat Paulson a explicat cauzele prăbusirii.
Le-a spus pe nume tuturor cauzelor potentiale ale acestor fapte
si au fost destule.
- Deci, nu sunt sigur... - Doar nu vorbiti serios, nu ?
Vorbesc foarte serios. La ce vă asteptati ?
Ce ati vrut să vedeti si nu ati văzut ?
A fost cel care s-a zbătut cel mai mult
pentru interzicerea reglementarilor în privinta obligatiunilor swap
si cel care a mărit gradul de influentă a băncilor de investitii.
- Din nou, ce... - A spus cumva asta ?
Nu l-am auzit vreodată să spună asta.
Îl putem opri pentru o clipă ?
Henry Paulson a refuzat să dea un interviu pentru acest film.
Când AIG a primit împrumutul de stat, detinătorii obligatiunilor swap,
din care cel mai important era Goldman Sachs,
au fost plătiti a doua zi cu 61 miliarde de dolari.
Paulson, Bernanke si Tim Geither au obligat AIG
să plătească 100 centi pentru un dolar, în loc să negocieze preturi mai mici.
În final, împrumutul dat de stat către AIG i-a costat pe americani 150 miliarde $.
160 miliarde $ s-au cheltuit pe AIG.
14 miliarde au revenit lui Goldman Sachs.
În acelasi timp, Paulson si Geithner au obligat AIG
să renunte la dreptul de a da în judecată pe Goldman si celelalte bănci pentru fraudă.
Nu cumva e o problemă dacă persoana desemnată să se confrunte cu criza
este fostul presedinte al Goldman Sachs,
cea care a avut un rol major în producerea crizei ?
Cred că e corect să spunem că piata financiară de astăzi
este incredibil de complicată.
E nevoie urgentă de bani.
În 4 octombrie 2008, presedintele Bush
a semnat împrumutul de stat de 700 miliarde $.
Dar pietele de capital mondiale au continuat să se prăbusească,
stârnind teama că se apropia o recesiune globală.
Legislatia în materie de împrumuturi de stat nu a făcut nimic
pentru a opri valul de falimente si închideri ale firmelor.
Rata somajului în SUA si Europa a crescut repede la 10%.
Recesiunea s-a accelerat si s-a răspândit în toată lumea.
Am început să fiu destul de speriat,
fiindcă nu prevăzusem
ca întreaga lume se va prăbusi cu aceeasi viteză, în acelasi timp.
În decembrie 2008, General Motors si Chrysler
sunt în fata falimentului.
Si în timp ce consumatorii din Statele Unite reduc cheltuielile,
producătorii chinezi îti văd vânzările prăbusite.
Peste 10 milioane de lucrători migranti din China si-au pierdut locul de muncă.
La sfârsitul zilei, tot cei săraci plătesc cel mai mult.
Aici poti câstiga multi bani,
cam 70, 80, de dolari pe lună.
Ca si fermier la tară, nu poti câstiga atâtia bani.
Muncitorii îsi transferă salariile în orasele natale,
pentru a le da familiilor.
Criza a început în America.
Cu totii stiam că va ajunge în China.
Unele întreprinderi au încercat să mai reducă din personal.
Unii oameni vor sărăci deoarece îsi vor pierde slujbele.
Viata va fi din ce în ce mai grea.
Cresteam cam la 20 %.
Era un an foarte bun.
Si dintr-o dată am ajuns la minus nouă în acest sfert.
Exporturile s-au prăbusit. Vorbim de 30 %.
Am fost loviti rău, am căzut de sus.
Chiar si cu criza în desfăsurare,
nu stiam cât de mult se va extinde,
sau cât de severă va fi.
Si încă speram că va fi o cale
pentru noi să mai avem un adăpost
si să fim mai putin frământati de furtună.
Dar nu este posibil.
Este o lume globalizată si economiile sunt interconectate.
Insolventele în Statele Unite au ajuns la 6 milioane în anul 2010.
De fiecare dată când o casă ipotecată este luată,
afectează pe toată lumea care trăieste în jurul ei.
Deoarece când acea proprietate iese pe piată,
va fi vândută la pretul cel mai mic.
Poate chiar înainte de a iesi pe piată, nu va fi bine întretinută.
Estimăm că alti 9 milioane de proprietari îsi vor pierde casele.
Am iesit la sfârsit de săptămână să vedem ce case se vând.
Am văzut una care ne place.
Plata era de 3.200 $.
Columba Ramos si sotul ei nu vorbesc limba engleză.
Au fost devalizati de brokerul de ipotecă care a fost plătit de un cămătar.
Totul era minunat. Casa era drăgută.
Pretul era mic. Toată lumea era...
ca si cum am câstigat la loterie.
Dar realitatea era când apărea prima plată.
Mi-a părut rău de sotul meu...
... deoarece lucra prea mult.
Si avem trei copii.
Majoritatea pe care am văzut-o de curând, din nefericire,
sunt oameni care au fost loviti de economie.
Îsi duceau existenta, de pe o zi pe alta, de la un salariu la altul
si din nefericire, acesta nu mai este.
Si din nefericire, somajul nu poate plăti ipoteca de la casă
si nici factura masinii.
Eram un sofer de tir lung.
Si au oprit... au oprit
tot sistemul de încărcare de acolo
au închis fabrica de cherestea si totul
Asa că m-am mutat aici si mi-am luat o slujbă în constructii.
Si constructiile s-au închis. Lucrurile sunt asa de dificile.
Sunt multi oameni acolo, si cât de curând
vor apărea multe tabere asemănătoare în jur
deoarece acum nu sunt slujbe.
Când compania se descurca,
era bine si pentru noi.
Când compania nu s-a mai descurcat,
nu ne-am mai descurcat si noi.
Oamenii care si-au distrus propriile companii
si au băgat lumea în criză
au plecat din dezastru cu averea intactă.
Directorii executivi top cinci la Lehman Brothers
au făcut peste un miliard de dolari între 2000 si 2007
si când firma a devenit falimentară
ei au rămas cu toti banii.
Sistemul a functionat.
Nu are niciun sens pentru noi să facem un împrumut ce va esua,
deoarece vom pierde. Ei vor pierde,
cei care împrumută vor pierde, comunitatea va pierde si noi.
Directorul Countrywide, Angelo Mozilo
a făcut 470 de milioane de dolari între 2003 si 2008.
140 de milioane au venit
din scăderea actiunilor Countrywide
cu 12 luni înainte ca această companie să intre în faliment.
În cele din urmă, eu consider vinovat consiliul când o afacere cade,
deoarece consiliul este responsabil cu angajarea directorului firmei
si supervizează deciziile de strategie.
Problema cu componenta consiliilor în America
este modul în care ele sunt alese.
Consiliile, de cele mai multe ori,
sunt alese de directori.
Consiliul de directori si comitetul de compensatie
sunt cele mai bune unelte
de a determina salariile directorilor executivi.
Cum crezi că au făcut în ultimii 10 ani ?
Ei bine, dacă te uiti la astea,
le-as da un 8. Deoarece...
- Un 8 ? - Da.
- Nu un 2. - Nu un 2.
Stan O'Neal, director la Merrill Lynch
a primit 90 de milioane de dolari numai în 2006 si 2007.
După ce a dus firma la faliment
consiliul de directori de la Merrill Lynch i-au permis să demisioneze
si a primit 161 milioane de dolari drept compensatie.
În loc de a fi concediat, lui Stan O'Neal i se permite demisia
si primeste 151 milioane de dolari
Aceasta e decizia pe care consiliul director a luat-o.
Si ce notă dai acelei decizii ?
Este una grea. Nu stiu.
Cred că i-as da tot B.
Succesorul lui O'Neal, John Thain,
a fost plătit cu 87 milioane de dolari în 2007
si în decembrie 2008,
la două luni după ce Merrill a fost plătit din banii contribuabililor
consiliul lui Thain si Merrill le-au dat sute de milioane în prime.
În martie 2008
divizia de productie financiară de la AIG a pierdut 11 miliarde de dolari.
În loc de a fi concediat, Joseph Cassano, seful de la AIGFP
a fost tinut ca si consultant
pentru un milion de dolari pe lună.
Si vrei să te asiguri că jucătorii importanti
si angajatorii cheie din AIGFP
am avut acea întelegere intelectuală.
Am participat la o cină interesantă,
organizată de Hank Paulson cu mai putin de un an în urmă
cu niste oficialităti si câtiva directori
de la cele mai importante bănci din Statele Unite.
Si destul de surprinzător, toti domnii
discutau contradictoriu cum că suntem prea lacomi,
deci avem o responsabilitate. Bine.
Si apoi s-au îndreptat spre trezoreriei, la secretarul trezoreriei,
si au spus că ar trebui să regularizăm mai mult deoarece suntem prea lacomi
si nu putem evita.
Singura cale de a evita asta este sa avem mai multe regularizări.
Am discutat cu multi bancheri
despre această întrebare, incluzându-i si pe seniori
si asta este prima oară când am auzit pe cineva spunând
că vor ca plătile lor să fie regulate.
Da, deoarece a fost momentul când s-au temut.
Si mai târziu, când solutiile crizei au început să apară
atunci, probabil s-au răzgândit.
Acum în State, bancherii sunt mai mari, mai puternici,
si mai concentrati ca oricând.
Sunt putini competitori, si multe bănci mici
au fost preluate de cele mari.
JP Morgan este si mai mare decât era.
JP Morgan a preluat Bear Stearns si apoi WAMU.
Banca America a preluat Countrywide si Merrill Lynch,
Wells Fargo a preluat Wachovia.
După criză, industria financiară
incluzând si serviciile financiare ale mesei rotunde
au luptat din greu să se opună reformei.
Sectorul financiar a angajat 3.000 de lobisti
de cinci ori mai mult decât numărul membrilor Congresului.
Credeti că serviciile industriei financiare
au influentă politică excesivă în Statele Unite ?
Nu. Cred că fiecare persoană din tară,
este reprezentată aici, în Washington.
Si credeti că toate segmentele societătii americane
au acces corect si egal la sistem ?
Puteti merge în orice cameră de audiere
în care doriti. Deci, da, cred.
Oricine poate intra într-o cameră de audiere,
dar nu oricine poate scrie cecuri ca ale lobistilor,
pe care industria voastră le scrie
sau se angajează la un nivel de contributie politică
la care se angajează industria voastră.
Între 1998 si 2008
industria financiară a cheltuit peste cinci miliarde de dolari
pe lobisti si campanii de contributie.
Si de când a început criza au cheltuit chiar si mai mult.
Industria financiară îsi exportă influenta
într-un mod si mai subtil,
una de care americanii nu stiu.
A corupt chiar studiul economiei.
Deregularizările au suport extrem
financiar si intelectual.
Deoarece oamenii discută aprins pentru propriul beneficiu.
Profesia de economist a fost principala sursă a acelei iluzii.
Din 1980, economistii academicieni
au fost principalii avocati ai deregularizării,
si au avut un rol important în modelarea politicii guvernului Americii.
Foarte putini dintre acesti experti economici ne-au avertizat de criză.
Si chiar si după criză,
multi s-au opus reformei.
Tipii care s-au gândit la aceste lucruri
erau plătiti multi bani ca fiind consultanti.
Profesorii de afaceri nu trăiesc doar din salariul facultătii.
Se descurcă foarte bine.
În ultima decadă, industria financiară
a băgat peste 5 miliarde de dolari
în contributii politice în Statele Unite.
Sunt multi bani.
Asta nu vă deranjează ?
Nu.
Martin Feldstein este profesor la Harvard,
si unul dintre cei mai proeminenti economisti ai lumii.
Precum consilierul sef în domeniul economic al presedintelui Reagan,
a fost un mare arhitect al deregularizării.
Si din 1988 până în 2009,
a fost în consiliul director al AIG si AIG Financial Products,
care i-au adus milioane de dolari.
Aveti regrete că ati fost în consiliul director al AIG ?
Nu am comentarii. Nu, nu am regrete
că am fost în consiliul AIG.
- Niciunul. - De care... Absolut niciunul.
Bine.
Aveti regrete în legătură cu deciziile AIG ?
Nu pot spune nimic mai mult despre AIG.
Am predat la Northwestern si Chicago, Harvard si Columbia.
Glenn Hubbard este decanul de la Scoala de Afaceri Columbia
si a fost seful Consiliului de Sfaturi Economice
sub presedentia lui George W. Bush.
Credeti că industria financiară
are prea multă putere politică în State ?
Nu cred. Cu sigurantă...
Cu sigurantă nu am avut această impresie
prin înfrângerile pe care le-au avut în mod regulat la Washington.
Foarte multe proeminente academice au făcut averi
în timp ce ajutau industria financiară să modeleze dezbaterile publice
si politica guvernamentală.
Grupurile de analize,
Charles River Associates,
Compass Lexecon,
si Law and Economics Consulting Group
au manageriat o industrie de miliarde
care oferă savanti economisti pentru a fi angajati.
Bancherii care au apelat la serviciile lor au fost Ralph Ciofi
si Matthew Tannin
Managerii Bear Stearns au fost pusi sub acuzare pentru fraudă.
După ce a angajat The Analysis Group,
ambii au fost achitati.
Glenn Hubbard a fost plătit cu 100.000 de dolari
pentru a depune mărturie în favoarea lor.
Credeti că disciplina economică are
o problemă de conflicte de interese ?
Nu sunt sigur ce vreti să spuneti.
Credeti că o mare proportie a disciplinei economice,
un număr de economisti, au un conflict de interese
care într-un fel poate atrage suspiciuni
Înteleg ce vreti să spuneti, dar mă îndoiesc.
Majoritatea academicienilor economisti,
nu sunt oameni bogati.
Hubbard câstigă 250.000 de dolari pe an
ca si membru al consiliului Met Life
si a fost în consiliul Capmark,
o mare societate de împrumut în timpul bulei,
care a dat faliment în 2009.
De asemenea a fost sfătuitor pentru Nomura Securities,
KKR Financial Corporation,
si mai multe firme financiare.
Laura Tyson, care a refuzat să dea interviu în acest film,
este profesor la Universitatea din California, Berkeley.
A fost presedintele Consiliului de Sfătuitori Economici,
si director la Consiliul National Economic
sub administratia Clinton.
Imediat după ce a părăsit guvernul,
a intrat în consiliu de la Morgan Stanley
care o plăteste cu 350.000 de dolari pe an.
Ruth Simmons, presedintele universitătii Brown,
câstigă peste 300.000 de dolari pe an
în consiliul de la Goldman Sachs.
Larry Summers, ca si secretar al trezoreriei
a jucat un rol important în deregularizarea derivatilor.
A devenit presedintele Harvard în 2001.
În timp ce la Harvard, face milioane din consilieri
si multe alte milioane, din onorarii de discurs,
multe din ele din bănci de investitii.
Conform raportului federal de încasări,
Câstigul net al lui Summers este între
16,5 milioane si 39,5 milioane de dolari.
Frederic Mishkin, care s-a întors la Scoala de Afaceri Columbial
după ce a părăsit rezerva federală,
are în declaratia de avere federală
un câstig net între 6 si 17 milioane de dolari.
În 2006, ati fost coautorul unul studiu legat de sistemul financiar din Islanda.
Asa este.
Islanda este de asemenea o tară avansată cu institutii excelente,
coruptie mică si reguli.
Economia s-a adaptat la liberalizarea financiară
în timp ce regularizarea pentru prudentă si supervizare este puternică.
Da. Si asta a fost o greseală. S-a dovedit că
regularizarea prudentă si supravegherea nu era puternică în Islanda.
- Si în special în acea perioadă... - Ce v-a făcut să credeti că este ?
Cred că, mergi pe informatiile pe care le ai
si în general imaginea era că
Islanda are o intuitie bună. Era o tară foarte avansată.
Cine v-a spus asta ? Ce fel de cercetări ati făcut ?
Vorbesti cu oameni, ai încredere în Banca Centrală
care nu s-a tinut de treabă.
Este clar că...
De ce ai "încredere" în banca centrală ?
Acea încredere pe care...
Mergi cu informatiile pe care le ai.
Cât de mult ati fost plătit să scrieti asta ?
Am fost plătit... Cred că cifra a fost...
Este informatie publică
În CV-ul dvs, titlul raportului a fost schimbat
din "Stabilitate financiară în Islanda" în "în Instabilitate Financiară în Islanda."
Nu stiu dacă..., orice ar fi
poate fi o greseală de redactare.
Cred că ce ar trebui să fie public
când cineva face cercetări despre topic
este dacă acea persoană are conflict de interese cu acea cercetare.
Din câte îmi amintesc, nimic nu interzice asta.
Nu-mi imaginez ca cineva să nu facă asta.
În termene de a o pune în scris.
Sunt grave sanctiuni profesionale dacă omiti să faci asta.
Nu am văzut niciun loc în studiu
unde mentionati că ati fost plătit
de Camera Comercială Islandeză pentru a o scrie.
- Nu, eu... - Bine.
Richard Portes, cel mai mare economist din UK
si profesor la Scoala de afaceri din Londra
a primit de asemenea comision de la Camera Comercială Islandeză în 2007
să scrie un raport care să ridice în slăvi sectorul financiar Islandez.
Băncile prezintă mari lichidităti,
Chiar au făcut bani din căderea kronei islandeze.
Sunt bănci puternice, ce finantează piata.
Fondurile sunt asigurate pentru anul viitor.
Sunt bănci bine conduse.
Richard, multumesc foarte mult.
Precum Mishkin, raportul lui Portes
nu a scos în evidentă că este finantat de Camera Comercială Islandeză.
Harvard necesită dezvăluiri
despre conflictul de interese din publicatii ?
Din câte stiu, nu.
Cereti ca oamenii să dezvăluie remuneratiile
- pe care le primesc din afara activitătii ? - Nu.
Credeti că este o problemă ?
Nu înteleg de ce.
Martin Feldstein fiind în consiliul AIG,
Laura Tyson mergând în consiliul Morgan Stanley,
Larry Summers făcând 10 milioane de dolari din firme de consultantă.
Irelevant ?
Da, irelevant..
Ati scris un număr mare de articole
despre un număr larg de subiecte.
Nu ati considerat necesar să investigati riscurile
unei deregularizări a creditelor neperformante ?
Niciodată.
Aceeasi întrebare în legătură cu compensatiile executive
si regularizarea corporatiilor guvernamentale
- efectele contributiei politice... - Ce...
Nu credeam că voi avea ceva de adăugat
la acele discutii.
Mă uit acum peste rezumatul dvs.
Mi se pare că majoritatea
activitătilor dvs sunt în consultantă si conducere de întelegeri
cu industria financiară.
Nu sunteti de acord cu această caracterizare ?
Nu din câte stiu.
Nu cred că persoanele pe care le consult sunt în CV-ul meu, deci...
Care sunt clientii pe care îi consultati ?
Nu cred că trebuie să discut asta cu tine.
Bine.
Uite, mai ai câteva minute si terminăm interviul.
Sunteti consultant pentru firme financiare ?
Răspunsul este afirmativ.
- Si... - Nu vreau să intru în detalii.
Include si alte servicii financiare ?
Probabil.
Nu-ti amintesti ?
Domnule, aceasta nu este o depozitie.
Din prostie, am fost destul de politicos si răbdător.
Dar acum mai ai trei minute.
Da tot ce ai mai bun.
În 2004 în mijlocul crizei,
Glenn Hubbard a fost coautor la un ziar foarte citit, împreună cu William C. Dudley
seful contabil de la Goldman Sachs.
În acest ziar, Hubbard aducea laude derivatelor de credit
si lantului de securitate
declarând că ei au dezvoltat alocările de capital,
si au sporit stabilitatea financiară.
A citat reducerea volatilitătii în economie
si a declarat că recesiunile
au devenit mai putin frecvente si mai usoare.
Derivatele de credit protejau pierderile băncilor
si ajutau la distribuirea riscului.
Un cercetător în domeniul medical scrie un articol, spunând:
pentru a trata această boală, trebuie să prescrii acest medicament.
Rezultă că 80% din venitul doctorului
vine de la producătorul medicamentului.
Nu te deranjează.
Cred că este într-adevăr important să dezvăluim...
Ei bine, cred că e o mică diferentă între
cazurile despre care vorbim aici. Pentru că...
Presedintii universitătilor Harvard si Columbia
refuză să comenteze legat de conflictul de interese.
Deci, crezi că e vorba de disciplina economică ?
Păi, n-are nici o relevantă la nimic, într-adevăr.
Si, în mod sigur, cred că e parte
o important part of the problem e o parte importantă a problemei.
UNDE SUNTEM ACUM
Puterea crescândă a sectorului financiar al Americii
a fost parte a unei vaste schimbări în America.
Din 1980, Statele Unite au devenit
o societate tot mai mult inegală,
iar dominatia sa economică a scăzut.
Firme ca General Motors, Chrysler, si U.S. Steel
care formau nucleul economiei, au fost conduse prost
si au căzut în clasamente mai jos decât competitorii străini.
Iar pe când tari ca si China si-au deschis pietele economice
firmele americane au dat slujbe peste ocean ca să economisească bani.
De foarte multi ani
cei 660 de milioane de oameni din lumea dezvoltată
au fost efectiv feriti
de toată această muncă în plus
care exista pe planeta.
Deodată, perdeaua de bambus si cea de fier se ridica
si avem 2.5 miliarde de oameni
Muncitorii din uzinele americane
au fost concediati cu miile.
Baza noastră manufacturiera a fost distrusă
literalmente de-a lungul anilor
Iar ca urmare, alte industrii au înflorit.
Statele unite sunt pe primul loc în lume în ceea ce priveste tehnologia informatică
unde slujbe bine plătite sunt usor de găsit.
Dar aceste slujbe cer educatie.
Iar pentru americanul mediu
colegiul este din ce în ce mai greu de atins.
În timp ce universitătile private de top precum Harvard
au miliarde de dolari în dotări
fondurile pentru universitătile publice sunt în scădere
iar taxele de scolarizare cresc.
Taxele de scolarizare în universitătile publice di California
au crescut de la 650 dolari în anii '70
la aproximativ 10.000 dolari în 2010.
În mod crescător, motivul determinant
al americanilor de a merge la un colegiu
este strâns legat de posibilitatea de a face rost de banii pentru a plăti pentru asta.
Între timp, taxele s-au deplasat
în favoarea celor bogati.
Când am venit prima dată la birou
am crezut că taxele erau prea mari, si chiar erau.
Cea mai dramatică schimbare a fost o serie de reduceri de taxe
propuse de Glenn Hubbard
care la acel timp era
consilierul economic al presedintelui Bush.
Administratia Bush a redus taxele pentru investitii
câstigând stocuri la dividende
si eliminând taxele de proprietate.
Noi am avut un plan complet
care, când a fost actionat, a lăsat aproape 1,1 trilioane
în mâinile familiilor muncitorilor americani, investitorilor
si proprietarilor de mici afaceri.
Majoritatea beneficiilor acestor scăderi de taxe
au ajuns la cei mai bogati 1% din americani
Si, apropo, a fost într-adevăr piatra de temelie
în multe moduri, a politicii noastre de redresare economică.
Inegalitatea bunăstării în Statele Unite
este acum mai mare decât în orice tară dezvoltată.
Familiile americane au răspuns acestor schimbări în două moduri:
muncind mai mult sau apelând la credite.
În vreme ce clasă de mijloc se prăbuseste
exista o urgentă politica primordială
usurarea conditiilor de credit.
Nu trebuie să ai o casă groaznică.
Cumpărătorul de case cu un venit scăzut
poate avea o casă drăgută ca oricine altcineva.
Familiile americane s-au împrumutat pentru a-si finanta casele
masinile, sănătatea
si educatia copiilor.
Oamenii de jos, în majoritate,
au pierdut teren între 1980 si 2007.
Totul a revenit celor 1% din top
Pentru prima dată în istorie
americanii de mijloc au mai putină educatie
si sunt mai putin prosperi decât părintii lor.
Era lăcomiei si iresponsabilitătii pe Wall Street
si în Washington
ne-a dus la o criză financiară la fel de serioasă
ca si toate cele cu care ne-am confruntat de la Marea Depresie.
Când criza financiară loveste
chiar înainte de alegerile din 2008
Barack Obama arata cu degetul la lăcomia de pe Wall Street
si la esecurile de reglementare
ca si exemple pentru nevoia de schimbare în America.
O lipsă de supraveghere în Washington
si pe Wall Street este exact
ceea ce ne-a băgat în porcăria asta.
După ce si-a ocupat locul la birou, presedintele Obama
a vorbit de nevoia de reforma în industria financiară.
Vrem un regulator de risc al sistemului,
cereri de măriri de capital.
Vrem o agentie financiară de protectie a consumatorului
Vrem o schimbare în cultura de pe Wall Street.
Dar când în final au fost adoptate la mijlocul lui 2010
reformele administratiei financiare erau slabe
si în anumite zone critice, incluzând agentiile de evaluare
lobbi si compensare
n-a fost propus nimic important
Referitor la Obama si, citez, reforma regulatorie:
răspunsul meu, dacă era un singur cuvânt, ar fi fost: Ha !
Este o reforma foarte mică.
Cum asa ?
Este guvernul de pe Wall Street
Obama l-a ales pe Timothy Geithner ca ministru trezorier
Geithner era presedintele rezervelor federale din New York
pe timpul crizei
si unul dintre jucătorii cheie
în decizia de a-l plăti pe Goldman Sachs
100 centi la un dolar
pentru pariul împotriva ipotecii
Când Tim Geithner depunea jurământul
pentru a fi confirmat ministru trezorier
a spus: n-am fost niciodată un regulator.
Mi-a spus că nu-si întelege slujba
ca si presedinte al rezervelor federale
Noul presedinte al rezervelor federale este William C. Dudley
fostul sef contabil al lui Goldman Sachs
al cărui ziar împreună cu Glenn Hubbard lauda derivatele
Seful personalului lui Geithner este Mark Paterson
fostul lobbist pentru Goldman,
iar unul dintre consilieri este Lewis Sachs
care a supervizat Tricadia
o firmă implicată foarte mult
în vânzarea securitătilor ipotecilor.
Pentru a ajunge la Commodity Futures Trading Commission
Obama l-a luat pe Gary Gensler - - un fost director al lui Goldman Sachs
care a ajutat la interzicerea legii derivatelor.
Pentru a conduce comisia de schimb si securităti
Obama a luat-o pe Mary Shapiro
fostul CEO la FINRA
investitia - industria bancara însăsi - auto-reglarea.
Seful de personal al lui Obama, Rahm Emanuel
a făcut 320.000 de dolari
în slujba lui Freddie Mac
Martin Feldstein si Laura Tyson
sunt membri consiliului de redresare economică al lui Obama.
Iar consilierul sef pe probleme economice al lui Obama este Larry Summers
Majoritatea consilierilor economici
sunt cei ce erau acolo, cei care au construit structura.
Când a fost clar ca Summers si Geithner
vor juca roluri importante ca si consilieri
am stiut că asta va fi starea existenta mentinută.
Administratia Obama a rezistat legii compensării băncilor
chiar dacă liderii străini au luat pozitie.
Cred că industria financiară este o industrie de servicii
ar trebui să servească pe altii înainte de a se servi pe sine.
În septembrie 2009
Christine Lagarde si ministrii de finante ai Suediei,
Olandei, Luxemburgului, Italiei, Spaniei si Germaniei
au votat pentru natiunile G20, incluzând Statele Unite
pentru a impune legi stricte în compensările bancare.
Iar în iulie 2010, parlamentul european
au adoptat aceste legi.
Administratia Obama n-a avut nici un răspuns.
Viziunea lor este că aceasta este o anomalie temporară
si ca lucrurile vor reveni la normal.
Si de aceea îl reconfirm
pentru un nou termen ca si presedinte al rezervei federale
Multumesc mult, Ben.
În 2009, Barack Obama l-a reconfirmat pe Ben Bernanke.
Multumesc, domnule presedinte.
La mijlocul anului 2010, niciun director financiar
nu a fost urmărit penal
sau arestat.
Nu a fost numit un procuror special
nici o firmă financiară
n-a fost urmărită penal
pentru acuzatii privind securitatea sau contabilitatea.
Administratia Obama n-a făcut nici o încercare
pentru a recupera orice compensatie
data directorilor financiari pe durata bulei.
Mă gândesc serios la o actiune criminală
împotriva liderilor de top din tară
ca Mozilo.
În mod sigur m-as uita la Bear Stearns, Goldman Sachs
si la Lehman Brothers, si Merrill Lynch
- Pentru procese penale. - Da. Da.
Vor fi foarte greu de câstigat.
Dar cred că ar putea s-o facă
dacă au suficienti subalterni care să spună adevărul
Într-o industrie în care uzul de medicamente, prostitutia
si facturarea frauduloasa a prostituatelor
apar pe o scară industrială
n-ar fi prea greu să-i faci pe oameni să vorbească
dacă chiar ai vrea asta.
Mi-au oferit un târg, iar eu am acceptat.
N-au fost interesati de documentele mele
n-au fost interesati de nimic
N-au fost interesati ?
Corect. Corect.
Este o sensibilitate că folosesti viciile
personale ale oamenilor în contextul cazurilor de pe Wall Street
în mod necesar, pentru a le face să plesnească
Poate,
după cataclismele prin care am trecut
poate oamenii vor reevalua asta
Nu sunt cel care poate da o judecata la asta chiar acum.
Ai venit astăzi la noi spunându-ne:
ne pare rău, n-a fost cu intentie
n-o s-o mai facem altă dată, aveti încredere.
Am câtiva oameni în circumscriptia electorala
care de fapt au jefuit unele din băncile voastre
Si ei spun acelasi lucru.
Că le pare rău, n-a fost cu intentie
n-o s-o facă a doua oară.
În 2009 când somajul a atins cel mai înalt nivel în 17 ani
Morgan Stanley si-a plătit angajatii cu 14 miliarde de dolari
iar Goldman Sachs a plătit 16 miliarde.
În 2010 bonusurile au fost chiar mai mari.
Pentru ce ar trebui plătit un inginer financiar de patru ori
de o sută de ori mai mult decât un inginer normal ?
Un inginer normal construieste poduri
un inginer financiar construieste vise.
Iar când aceste vise devin cosmaruri
alti oameni sunt cei care plătesc.
De zeci de ani,
sistemul financiar american a fost stabil si sigur.
Dar apoi s-a schimbat ceva.
Industria financiară a întors spatele societătii,
a corupt sistemul politic
si a dus economia mondială la criza
La costuri enorme, am evitat dezastrul si recuperarea.
Dar oamenii si institutiile care au cauzat criză sunt încă la putere,
iar asta trebuie să se schimbe
Or să ne spună că avem nevoie de ei
si ca ce fac ei e prea complicat ca să fie înteles.
Or să ne spună că n-o să se mai întâmple.
Or să cheltuiască miliarde luptând împotriva reformei.
N-o să fie usor,
dar există lucruri pentru care merita să lupti.
Adaptarea Bubuloimare